Anglia și Scoția, două regate separate până acum.
În 1603, erau unite printr-o singură persoană:
James VI al Scotiei, si primul al Angliei.
A vrut să fie cunoscut ca rege al Marii Britanii.
Dar ce insemna pentru restul lumii aceasta Marea Britanie?
În primii ani ai sec XVII, numai cartografii iti puteau spune.
Unul din ei, un fost croitor numit John Speed,
si-a publicat atlasul cu 67 de hărți numit "Teatrul Imperiului Marii Britanii".
Acoperă fiecare centimetru din Scoța, Țara Galilor, Irlanda și Anglia.
In spatele atlasului lui Speed era o viziune optimistă a unei Britanii fericite, armonioase,
aflata sub un rege hotarat să aducă unitatea după secole de război și ură.
Și în Valea Calului Rosu, in Warwickshire,
John Speed ​​avea o bucatica din acest rai britanic pe pământ.
<>
Pe 23 octombrie 1642, un alt bărbat, Regele Charles I,
scruta același peisaj de pe aceeași creasta.
Pajiștile erau acum pline, nu cu vaci și clopoței, ci cu tunuri, suliţe si muschetari.
Pana la căderea nopții, vor zace în noroiul inghetat de acolo 3.000 de cadavre britanice.
Aici, la Edgehill, Raiul devenise Golgota.
În următorii lungi ani, națiunile pe care atât James, cat și Charles, tânjeau să le reunească
se vor sfasia reciproc în războaie civile devastatoare.
Sute de mii de vieți se vor pierde în bătălii, asedii, epidemii și foamete.
O numărare aproximativa a corpurilor cazute,
da adevarata măsura a enormitatii dezastrului care a atins aproape fiecare parte a Britanii,
din Cornwall, pana in ținutul Connaught, din York, pana in Hebride.
A distrus comunitățile parohiilor și ținuturilor,
care pe tot parcursul crizei Reformei reușisera să se inteleaga
despre cum ar trebui să fie guvernata țara și cine ar trebui să guverneze.
Barbatii care isi impartisera pâinea între ei, acum încercau să-si spargă capetele unul celuilalt.
Barbatii care judecasera împreună, acum se judecau unul pe celalat
Dupa toate acestea, va fi o Britanie unita asa cum sperasera stuarzii.
Dar nu va fi un regat unit, ci o republică unită!
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
RAZBOAIELE BRITANICE
Războaiele civile nu erau doar un accident nefericit
sau un prilej de a te îmbraca ca si Cavalerii și Capetele Rotunde.
A fost cel mai nebritanic eveniment, un război de idei,
idei care aveau o importanţă uriasa pentru contemporani
deoarece în miezul lor erau argumente despre libertate și supunere.
Aceste argumente au devenit mortale la Edgehill,
și au avut ecou generații intregi de-a lungul istoriei britanice.
Si ca o chestiune, acest argument nu a disparut cu adevarat niciodata.
Privind înapoi, pentru supraviețuitori problema era simpla.
<>
<<și poporul sa fie guvernat prin forță ca animalele,>>
<>
Da, e vocea unui republican în exil, Edmund Ludlow.
Dar aceeași voce, aceeași memorie,
poate fi auzita peste secole în revoluții, departe de țărmurile noastre:
în America, în 1776, în Franța, în 1789.
Se merge în răspăr, nu-i așa?
Un pic jenant, ca să nu spunem dureros, sa fii considerat izvorul revoluțiilor.
Nu e foarte britanic.
Toate sar in ochi, toate agita Biblia, toate ucid.
Deci, toate erau o aberație?
Ei bine, nu chiar.
Aceste războaie au fost creuzetul istoriei noastre moderne,
căci în cele din urmă, din focul acestor războaie a aparut adevărata monarhie parlamentară.
Desigur, nimeni nu a înțeles aceasta în acele timpuri, nimeni nu a citit scenariul care prezicea:
"Continua și o să fie democratie!"
Când Charles a devenit rege la 24 de ani,
nimeni cu mintea intreagă nu-si imagina un război între Parlament și Coroana.
In peste două secole nici o succesiune nu a fost atat de stabila sau atat de sigura.
Poate ca Charles a fost modest, abătut, dureros de ceremonios,
confidenţial pana la secretos, un maniac al decorului,
rece, imobil și palid ca marmura.
Dar pentru mulți toate acestea erau de bun augur in contrast cu tatăl său, James,
care fusese gura-sparta, pedant și necioplit.
Din start, pentru cei atenti,
era o amenințare îndepărtata in acest om mic pe un cal mare,
atat de trufaş, incat a fost jenant la procesiunea de încoronare.
Un om care a crezut că regii erau micii zei de pe pământ.
Charles se vedea ca părintele națiunii, și, ca orice tată din sec. XVII,
se credea responsabil de bunăstarea familiei sale, dar în schimb se așteaptă să fie foarte respectat.
Desigur, la fel ca James înaintea lui,
va asculta poporul prin reprezentanții lui în parlament,
dar numai când vroia el și numai problemele pe care le credea potrivite sa fie discutate.
Dar Camera Comunelor era plina cu istorici și avocați.
Pentru ei parlamentul nu era pur și simplu doar ceva in avantajul regalitatii.
Ati auzit vreodată de Magna Carta?
Pentru ei, istoria parlamentara, istoria pe care au citit-o și au scris-o,
era o epopee continua de libertate, iar ei erau deținătorii flacării.
Numărătoarea inversă a războaielor civile începuse, deși nimeni nu o auzea.
Era o numărătoare inversă care putea fi oprita, iar ticăitul ei se auzea din ce in ce mai tare.
In 1642 devenise asurzitoare!
Ce a declanșat aceasta numărătoare? Banii!
Unul din primele lucruri pe care tânărul rege le-a făcut, a fost să declare război Spaniei,
și nimic nu era mai rusinos de scump, decât un război in străinatate.
S-a mai adăugat si complicația că, în Anglia, chiar si "zeii mici de pe pământ"
trebuiau să se duca cu capul plecat în parlament ca sa aiba bani de razboi.
Pentru Charles, problema era ceva personal.
Războaiele religioase desirau Europa.
Protestanții și catolicii se ucideau reciproc din Suedia pana în Ungaria,
cu o cruzime de nedescris.
Isi forțasera propria soră, Regina Boemiei, în exil.
În liniștea lui aparenta, Charles ardea sa fie un războinic creștin.
De asemenea, aceasta era si problema fratele lui mai mare, Henry.
Un campion al turnirului, celebrat de poeți ca un erou protestant,
Henry trebuia sa fie rege, dar el a murit când Charles era inca un băietel.
Astfel, "armura" lui a trecut la el.
Era prea mare!
Toată viața, Charles a încerca să-si potrivească oțelul,
încercand să devină "jartiera lui Charlemagne" de sub stejarul britanic.
Și acest război împotriva Spaniei va fi șansa cea mare.
Va "vomita" parlamentul banii pentru marea cruciada protestanta?
Oh, "da", a fost răspunsul, DAR, si era un "dar" mare, cu tot respectul,
noi nu suntem prea incantati de comandantul ales de tine, Ducele de Buckingham.
Deci, suntem bucuroși să aprobam subvențiile, dar vom face un contract pe termen scurt.
Reînnoibi-l, pentru siguranta, dacă totul se desfasoara bine.
Dar parlamentul știa foarte bine ca nu era asa.
De la început, parlamentul stia "numărul" Buckingham.
Pentru ei era un nimeni parvenit,
un păun cu chip frumos care fusese promovat scandalos peste marii lorzi ai țării.
Era favoritul lui James.
De fapt, era mai mult decât un favorit dacă se dadea crezare scandalului de la curte.
Iar acum isi netezea drumul spre favorurile lui Charles.
Amandoi călătorisera împreună incognito în Spania
în încercarea de a o atrage pe Infanta spaniolă pentru Charles.
S-au întors din escapada cu mâinile goale.
Pentru tanarul, nesigurul Charles, fermecatorul, mondenul Buckingham, devenise idolul lui.
Cu toate acestea, pentru restul curții, Buckingham era un parazit, o ciuma, o viperă.
De ce, în numele lui Dumnezeu, sa-i dam un cec în alb?
Era evident ce se va întâmpla cu banii!
Buckingham "evaporase" 240.000 £ într-un raid asupra Franței
care eșuase intr-un act diversionist, nu fusese un "maestro".
Deci, dacă Charles vroia un banut in plus, dragutul lui trebuia să plece.
Credeti că au vorbit cu regele despre alegerea generalilor de încredere și a miniștrilor?
Credeti că au vorbit cu regele? Credeti că au stabilit legi?
De ce! Era chiar sfarsitul regalității!
Deci, în 1626, Charles a făcut ceea ce se presupunea ca regii aveau dreptul sa faca:
a revocat parlamentul și a strans el insusi banii printr-un împrumut forțat.
Era o agresiune politicoasa. Charles era mereu politicos!
Mănușile erau scoase!
Cei care au refuzat sa-l împrumute erau amenințați, persecutai.
Doi dintre ei, Sir Francis Barrington și Sir Edmund Hampden au murit,
fie în închisoare, fie la scurt timp după aceea.
Mulți au dat bani, dar despre înţelegerea lor vorbeau cu aceasi frica ca și despre loialitate.
Intotdeauna erau nemultumiti "profesionisti" cand se ridicau impozitele,
dar acești domni de la țară vorbeau o limbă nouă și periculoasă.
Nici un impozit nu era legal fără acordul parlamentului, spuneau ei.
Banii se "topisera" în 1628, iar Charles a fost nevoit sa convoace un alt parlament.
Vorbitor după vorbitor a urcat la tribuna în apărarea libertăților Angliei.
Au intocmit o listă oficială cu nemulțumirile lor într-o Petiția a Drepturilor,
in care Charles a recunoscut gratios ca acesta era prețul pentru salvarea iubitului lui Buckingham.
Nici cea ea mai mică șansă ca Charles sa o onoreze!
Mai târziu, în 1628, a fost suficienta o mică ocazie, ieșirea lui la fereastră,
ca Buckingham sa fie asasinat in aplauze naționale.
Daramat de durere și orbit de furie, Charles a închis parlamentul.
Dupa ce i-au închis ușile, un deputat, Sir John Eliot,
se ridică și urlă că oricine impune o taxa fără consimțământul parlamentului
este un dușman de moarte al regatului și al comunitatii.
Charles nu a fost de acord, Eliot era un trădător.
Asa ca a fost trimis in Turnul Londrei, unde a murit în 1632.
Dar furtuna de cuvinte nu avea sa il opreasca pe Charles.
Peste ele iradia lumina soarelui din ceruri.
De asemenea, era si triumfător in războiul cu Spania, acum terminat.
Deci nu mai cerșea bani, nimic nefiind mai rau decat asta.
Deci, în 1630, Charles era departe de a fi îngrijorat:
pacea "explodase" în Britannia.
Tatăl său James, predicase întotdeauna pentru pace,
iar James era prezent in mintea lui Charles.
Charles a hotarat ca memoria tatălui său merita ceva special.
L-a curtat pe pictorului flamand catolic, Peter Paul Rubens, sa o faca.
Nu unul, ci trei imense omagii pictate.
Un afis "al-marelui-meci" al dinastiei Stuart.
Vor fi plasate pe tavanul clădirii moștenite de la James,
Capodopera lui Inigo Jones: Casa Banchetelor din Whitehall.
In 1636, au fost puse sus triumfător, pentru ca toată lumea să le vadă.
Există aici trei viziuni ale binevoitorului conducător James.
Într-un tablou, James este descris ca aducător de pace și prosperitate.
În panoul central, Rubens ne redă un James in ceruri, ca un zeu.
În al treilea, Solomon ii ofera cele două coroane, ale Angliei și Scoției.
Casa Banchetului din Whitehall pur și simplu îți taie respirația
prin "obrazul pur" cu care ignoră Canalul Mânecii.
E o bucată de Italia transplantata în Britania.
Coloane clasice, ferestre înalte,
ultima "cutie" luminoasa arhitecturala, conceputa sa inunde cu strălucire monarhia Stuart.
De asemenea, avea rolul de a tintui la pamant orice necredincios
prin puterea greutatii alegoriilor sale musculoase, cântand virtuțiile împăratului divin.
Când intrati aici și va amintiți ca Stuarzii i-au descris pe regi ca pe "mici zei pe pământ",
realizati că nu era o gluma.
Casa Banchetului a fost ţara de basm a absolutismului lui Charles.
Aici, Charles isi putea realiza cele mai mari fantezii,
in care cele trei regate ale sale, Anglia, Scoția și Irlanda,
au fost în cele din urmă subjugate în armonie sub un domnitor ferm, dar drept.
Ce modalitate mai bună de a da acestei noi curti britanice un "machiaj" european,
decat să o transforme într-o batjocura a splendoarei baroce?
Va fi o nouă artă regală uimitoare, cara a adunat valori din toată Europa,
de o calitate care ii va face pe papi și împărați sa moara de invidie:
Mantegnas, Titians, Rembrandt.
Respingătoarea regina franceză a lui Charles, Henrietta Maria,
cu pielea ei palidă și cu dinții decolorati,
si-a retusat faima cu stralucirea celui mai prestigios: Anthony Van Dyke.
Și dincolo de palatul in care regele era multumit vazandu-si voia indeplinita,
oamenii dezaprobau abținandu-se.
<>
Impozitele colectate din comitate, asta era dreptatea lui, iar cerul nu i-a căzut in cap.
Cine duce lipsa de palavragii? Parlamentul? Sigur, nu.
Mai devreme sau mai târziu, Charles va veni cu picioarele pe pamant,
când va vedea că împărăția lui pământească nu se conducea cu imagini, ci cu cuvinte.
Spre deosebire de dulcile peisaje ademenitorare ale împărăției fanteziste ale lui Rubens,
cuvintele erau lucruri grele, lucruri clare.
Și în mâinile jonglerilor de cuvinte, avocați, predicatori, tipografi,
erau un avantaj clar care va lovi in toate prostiile spuse de Stuart despre uniunea britanica
și care va aduce terenul de joacă al zeilor cu piciorele pe pământ.
Scepticii nu dispărusera, și nici nu taceau.
Oamenii care au declarat în 1625 ca impozitele fără aprobarea parlamentului sunt ilegale,
încă mai credeau acest lucru si în 1635.
Da, fără tragere de inimă, dar nu incetasera sa mocneasca de furie.
Tipic era un proprietar din Buckinghamshir, numit John Hampden.
John Hampden nu era agresiv, orbit de furie.
Era un membru foarte respectat și important al comunității tinutului.
Hampden a fost profund mișcat de situația din închisoare a lui Sir John Eliot.
L-a vizitat și avea grijă de băieții lui adolescente.
Acum, va moșteni "haina rezistentei fiscale", de această dată împotriva banilor pentru corabii,
taxa plătita pentru întreținerea marinei.
De ce trebuia ca ţinuturile fără coaste sa o plăteasca?
Era nedrept!
Erau doar câtiva șilingi si in cele din urmă Hampden a pierdut cauza, dar a câștigat disputa.
Jarul era din nou incins!
Pe langa avocații din parlament,
acum Charles se confrunta si cu alti critici intransigenți,
mai categorici decât Magna Carta,
Sfânta Scriptură, și desigur ca acestia erau puritanii.
Pentru acesti protestanți infierbantati, puritanii,
obsesia lui Stuart cu armonia și unitatea era mai rea decat vorbaria goala:
era un complot pentru înșelarea credulilor ca sa-i îngenuncheze iar in fata Romei.
Pentru ei, era un conflict adevarat,
granita de netrecut dintre mântuiți și blestemati.
Era o nesfârșita luptă între sfinți și legiunile diavolului.
Focurile erau deja aprinse în Europa.
Pentru Reforma era război, iar războiul nu fusese încă câștigat.
Puritanii s-au uitat în jur,
dar tot ce vedeau la acest rege era o trădare a Reformei dumnezeiesti.
Pacea cu straina Spanie scatolică.
Acasa, si mai rău, o biserică condusă de episcopi care erau puțin mai buni decât papistașii,
episcopi care criticau puritanii pentru ca dusesera Reforma prea departe.
În fața acestei lupte cosmice, a rămâne deoparte, a tăcea, era un păcat și o crimă.
Pentru puritani, Charles I trebuia să fie un rege pe măsura:
auster, decent și cast.
De fapt asa era, religia lui părand ca încă mai avea nevoie de protestanti idioti,
dupa toate aceste semne și mistere.
Chiar și asta ar fi fost acceptabil daca nu ar fi vrut să-i acapareze pe toți,
sa-i forțeze pe toți să îngenuncheze la altarul său.
Puritanii au declarat război împotriva oricui care insinua semne ale roma-nismului în biserică:
picturi și statui, crucifixe și balustrate in altar.
Și nu a scăpat nimănui că Charles era căsătorit cu o catolica.
Oamenii acestia erau in minoritate.
Dar, desigur, fiind "aleșii", se așteptau sa fie în minoritate: partidul salvării.
De fapt, se mandreau cat de putini erau:
trupa auto-purificatoare a armatei lui Ghedeon.
Oameni ca londonezii Wood Turner, Neemia Wallington, erau în prima linie,
soldati ai furtunei Reformei, gata de luptă în orice clipă.
<>
>
Bineînțeles, Charles nu avea de gând să-și strice somnul cu acest lumesc Neemia Wallingtons.
Dar puritanismul nu era doar o credința a negustorilor și meșteșugarilor.
De asemenea, erau multi si din mica și marea nobilime,
care credeau cu aceasi pasiune în cuvântul Scripturii.
Pentru toti era o lege a credinței că nimanui, nici papei, nici regelui,
nu ii era permis niciodată sa nu respecte cuvântul lui Dumnezeu.
Iar lui Charles nu ii era permis niciodata să-l uite!
Dar, totusi, erau o minoritate!
Dar a fost una dintre erorile cele mai costisitoare ale lui Charles
ca a permis ca multi protestanti din mijlocul țarii
sa il considere o amenințare mai mare pentru biserica lor, decât militanții puritani.
Iar pentru această eroare fatală, Charles trebuia să-i mulțumesca unui singur om, William Laud,
pe care el il facuse Arhiepiscop de Canterbury, în 1633.
Săracul Laud!
Este ceva bun de spus despre declaratiile și principiile lui Laud?
A ramas ca unul dintre cei mai aroganți și distructivi oamenii din istoria noastră.
Dar puneți-va în hainele lui și veti vedea altfel.
Departe de a fi un elitist, Laud credea că era autoritar cu puritanii.
<>
Puritanii au fost, cu obsesia lor pentru lectură și predica,
cu sumbrul lor fatalism, cu lupta lor nesfârșita de plansete,
care ii lipsea pe oamenii obișnuiți de ceea ce aveau nevoie de la biserica,
culoare, spectacol, crucea Mântuitorului pe altar,
confortul ritualului, împărtășania și ceremonia,
au fost o pavaza care "au tinut câinii departe de oala comuniunii", și mai presus de toate,
au adus posibilitatea consolatoare că la sfârșit, sufletele păcătoase sunt primite de Hristos.
Ce era atât de rău în asta?
Ei bine, era rău pentru că Laud nu si-a prezentat programul ca pe o opțiune.
L-a prezentat ca pe un ordin!
Crede asta, închină-te asa, roaga-te asa, sau suporti consecințele.
Oricine il sfida se trezea în fața unui tribunal special.
Disidenți precum Prynne, Burton și Bastwick au devenit pentru Laud profilul clasic al victimei.
Li s-au tăiat urechile!
Pntru inceput "pumnul de fier" al lui Laud a functionat fără opoziție.
Pana la mijlocul anului 1630, Charles nu a vazut nici un obstacol
in derularea maretului plan al armoniei al lui Stuart în cele 3 regate,
voit sau nu.
Anglia era sub control,
iar datorită tacticii brutale a lordului său deputat din Irlanda,
alt om "greu" a lui Charles, Thomas Wentworth, sub control era si Irlanda.
Irlanda tocmai parasise Scoția.
Și în special încăpățânatul sau, arțăgosul presbiterian Kirk.
Era un iritant și pentru Charles
era absolut inacceptabila disprețuirea autoritatii episcopilor.
Charles era hotarat sa il elimine.
Apoi tot regatul se putea ruga și închina doar unuia singur.
Dar obsesia unirii care i-a chinuit atât pe James, cat și pe Charles,
în cele din urmă se v-a dovedi a aduce doar ura și diviziune.
Charles, născut în Dunfermline, era el însuși scoțian.
Sigur asta nu era o problema?
Ei bine, da, era!
I-a luat lui Charles 8 ani întregi
ca să se "deranjeze" sa călătoreasca la Edinburgh pentru încoronarea scoțiana.
Era primul rege scoțian absent, iar aceasta avea un preț.
Charles a fost complet incapabil sa evalueze apelul calvinismul la o mare purificare morală.
Din punctul lui de vedere, Scoția și Anglia nu erau prea diferite.
Unei țari supuse regatului său i se va arata spectacolul de o fermitate bine-intentionata,
ca la toate celelalte.
Dar, desigur, reforma scoțiana nu era deloc ca in Anglia.
La sud de graniță, modificările în biserică se facusera într-un ritm lent și capricios.
În Scoția, calvinismul "lovise" cu mari explozii electrizante de conversii carismatice,
susținute de predicatori, profesori și preoti
si forțat intr-o şovăitoare și ciclică retragere de către James I
care, spre deosebire de fiul său, a stiut când să se oprească.
Deci, când Charles anunța introducerea noii carti de rugăciune în Scoția,
va descoperi cât de puțin înțelegea regatul in care s-a nascut.
Consiliul regal l-a inștiintat foarte amabil
că această carte de rugăciune ar fi trebuit să fie introdusa, cel mai târziu, de Paștele lui 1637,
dar a fost o întârziere la imprimare.
Ceea ce a dat suficient timp predicatorilor calvinisti și lorzilor
să organizeze exact ce aveau de gând să facă.
Arhiepiscopul Laud, regele, Consiliul, episcopii, toți au căzut în capcana.
Cine a crezut ca ceva atat de mic putea declansa o revoluție?
Războaiele britanice au început aici, în Catedrala St. Giles, din Edinburgh,
în dimineața zilei de 23 iulie 1637.
Iar primele ghiulele nu au fost lansate din tun, ci de pe tabureți.
Au fost lansate direct spre naos, iar tintele lor au fost decanul și episcopul catedralei.
Popii numiti tocmai începusera să citească din noua carte regala autorizata de rugăciune.
Dar cand au încercat sa citeasca din liturghie
s-a declanșat o explozie asurzitoare de strigăte și bocete,
mai ales din partea mai multor femei adunate în biserică.
Revoltele impotriva cartii de rugăciune au fost doar "fitilul".
Cei care l-au aprins
doreau "să-i arunce în aer" pe episcopi și întreaga biserică regala înființata în Scoția.
Pe 28 februarie 1638, a fost semnata o convenţie naționala în cadrul unei ceremonii de 4 ore
însotita de predici și psalmi care îndemnau evlavioșii să devina noul Israel.
A doua zi, conveţia a fost adusa aici, la deschiderea bisericii din Greyfriars,
unde cete de scotieni obișnuiti si-au adăugat semnătura.
S-au făcut si s-au imprastiat copii de-a lungul și de-a latul Scoției.
Pentru nenumăratele mii de scotieni,
semnarea conventiei era doar o extensie a jurămintele de la Kirk, care-i lega de Dumnezeu.
Dar foarte repede, documentul si-a luat statutul unui fel de "scripturi patriotice",
care determina cine era și cine nu era un crestin adevărat,
cine era și cine nu era un scoțian adevărat.
Pentru Charles, nu se punea problema negocierii:
erau toti rebeli, trebuiau toți pedepsiți.
Era doar un singur inconvenient:
nu Charles avea o armata formidabila, ci scoțienii,
veterani ai războaielor religioase din Europa.
Confruntat cu prima încercare cu adevărat importanta, Charles, charlemagne-ul britanic,
s-a trezit că nu putea strange bani și oameni.
A fost doar o încăierare cu vânătai, marea batalie nebuna a lui Charles.
Apoi a fost semnat în grabă un armistițiu.
Dar nu il va respecta.
Acum Charles era atat de disperat dupa oameni și bani,
incat a făcut ceea ce spera ca nu va mai face niciodată: sa apeleze la parlament.
După ce 11 ani fusese "redus la praf",
Camera Comunelor era plină de argumente pasionante și furie legala.
Dacă Charles credea că 11 ani erau de ajuns ca sa se uite vechile certuri,
ignora o nouă forță din politica britanică: știrile.
Marile drame politice din ultimii 20 de ani au fost "consumate" de un public cititor
dependent de ziare, broșuri, pamflete și de așa-numitele "6 penny detasabile",
care înregistrau toate dezbaterile și controversele și le expediau în tot regatul.
Parlamentul din 1640 a continuat exact de unde rămasese în 1629,
când Charles l-a închis.
Trebuie să fi avut o surpriza neplacuta când acest nou parlament,
în loc sa fi lasat nemulțumirile de-o parte, a început imediat să le "resusciteze".
Acest parlament a durat doar 3 scurte săptămâni
înainte ca, încă o dată, Charles sa-l suspende.
Dar pe zi ce trece lista sa de obtiuni se scurta, și toate erau rele.
Nu putea să se duca in "peștera" scotiana și nici nu putea să redeschidă parlamentul!
Dar mai era o a treia cale, prin amabilitatea lordului deputat din Irlanda, Thomas Wentworth:
de ce să nu foloseasca armata catolică irlandeză ca sa zdrobeasca pe scoțienii presbiteriani?
Recunoscător pentru sfatul lui, Charles l-a făcut pe Wentworth conte de Strafford, dar ezita.
Charles știa că era putin probabil
ca Anglia protestantă să aprobe ca o armată catolică sa atace fratele scoțian.
Asa ca, in 1640 a urmat o prăbuşire înfricoșătoare a respectului:
ofițeri au fost atacați de proprii lor oameni.
Ultima luptă cu scoțienii a fost un dezastru.
Newcastle, cu cărbunele sau de neprețuit, a fost capturat.
Ca să-l ia înapoi, ca sa-i alunge pe scotieni din Anglia, Charles avea repede nevoie de bani.
Acum nu mai avea de ales, trebuia să redeschida parlamentul.
Nu putea fi o oportunitate mai bună
pentru John Pym și colegii săi lideri parlamentari pentru a-l ține în frâu pe rege.
Pym descoperise, dacă înțelegea cuvântul, "elixirul revoluției".
Adevarul banal de ieri, supunerea fata de rege, este o glumă proastă mâine!
Neimaginabilul de ieri, eliminarea tuturor episcopilor, pare a fi o necesitate mâine!
In jurul Londrei era o mulțimi enorma in fierbere care practic asedia Westminster.
Cererile lui John Pym erau simple și directe:
Niciodată taxe fără aprobarea parlamentului. Parlamentele sa fie alese la fiecare 3 ani.
Si cel mai ferm dintre toate, care il "privea direct in ochi" pe Charles:
niciun parlament, mai ales aceasta, nu putea fi dizolvat fără consimțământul propriu.
Când Charles le-a recunoscut printre dinti, a insemnat distrugerea monarhiei absolute.
Chiar asa?
Regele mai avea încă o carte de jucat:
armata catolică pe care Wentworth, conte de Strafford, o ridicase în Irlanda.
Pym știa ca trebuia să-l anihileze pe Strafford
dacă vroia să-și apere parlamentul de această amenințare.
Asa ca, în primăvara anului 1641, Strafford a fost pus sub acuzare.
Bolnav și cu părul cărunt, s-a dovedit imposibil de frustrant să i se dovedească trădarea,
așa ca Pym a recurs la Legea Dezonorarii Imediate,
ceea ce a adus o gramada de suspiciuni.
Când Strafford vorbise de o armată irlandeză pentru regat, nu insemna Anglia, a susținut Pym.
Dar era o problema: Legea Dezonorarii avea nevoie de semnătura regelui.
Săracul Charles! Amintirile din Buckingham trebuie să-i fi inviat din nou în minte.
Cum putea un rege obsedat de loialitate sa-l abandoneze pe Strafford, aliatul cel mai credincios?
Dar Strafford însuși l-a cruțat pe Charles de agonia indeciziei.
Stia că numai propria moarte putea salva regele și țara de mai multe revolte.
În ultima scrisoare trimisă lui Charles, Strafford il implora pe rege să facă ceea ce trebuia făcut.
<>
<<va implor umil Majestatea voastra,
<>
Plângând, Charles a semnat mandatul.
Strafford a fost scos din Turnul Verde înconjurat de o mulțime batjocoritoare și decapitat.
Charles nu si-a iertat niciodata acest gest de trădare.
Dar moartea lui Strafford va inrăutati si mai mult lucrurile pentru Charles,
mai degrabă decât sa le imbunatateasca.
In continuare s-a petrecut cum era mai rău:
Irlanda a erupt.
Cu Strafford executat,
irlandezii catolici se simțeau neprotejati împotriva represaliilor protestantilor.
Într-o lovitură preventiva, au atacat primii.
Târziu, în 1641, încep sa circule prin Anglia vești despre crimele irlandeze,
ilustrate de o campanie grafica de tiparituri a atrocităților.
Lucrurile rele se petrec datorita răspândirii de poze fanteziste cu copii trași în țeapă
care au declanșat paranoia anglo-protestanta.
Chiar mai rău, se zvonea că rebelii catolici sustineau ca acționau în numele regelui.
Presa puritana a "lovit" pe străzi țipând: "Noi urmăm".
Charles era dureros de conștient cât de costisitor devenise visul unei Britanii unite.
În primul rând, scotienii presbiteriani il adusesera la domnie,
iar acum panica de masă declanșată de irlandezii catolici amenința să-l rastoarne de la putere.
Cu evenimentele scapate de sub control,
Pym a crezut că este momentul sa încerce sa-l "dezbrace" pe rege de autoritate.
Charles a răspuns încercand să-l aresteze.
Dar Pym și alti 4 lideri parlamentari au fugit
cand regele a mers la parlament cu o gardă inarmată.
Au așteptat până în ultimul moment și s-au fofilat prin spate.
Charles a rămas cu mâinile goale.
A fost un fiasco total.
Jocul de noroc a fost util doar cât Charles a fost sigur de succesul total.
Expus acum "gol", asa cum Pym vroise, cu un eșec injositor,
Charles părea să fie mai rău decât un despot: un despot gafeur.
Ambele părți se mișcau repede, dincolo de orice punct de reconciliere.
Pym a facut clara nevoia Parlamentului de a se proteja singur, și Anglia de rege.
A hotarat ridicarea unei armate.
În iulie 1642, Bulstrode Whitelocke vorbea tare despre abisul cu care se confruntă țara:
<>
Ce este cu adevărat uimitor referitor la primăvara și vara anului 1642,
este abundența dovezilor pe care le avem despre agonia supunerii:
Adevăratul suflet ii caută pe oameni
cand au razbit prin cele mai dureroase și mai grele decizii din viata,
și cand au încercat serios și sincer să justifice aceaste decizii
stand alaturi de familiile lor, prietenii lor și nu în ultimul rând, de ei insisi.
Cel mai crud, i-a indepartat pe tați de fii.
Istoria tristă a unei familii din Buckinghamshire spune totul.
Verneys-ii erau modelul familiei iubitoare, o familie sociabila din mica nobilime,
dar au fost dezbinati de această criză.
Ralph a stat lângă tatăl său în timpul marilor parlamente din 1640,
dar acum nu numai ca isi exprima sprijinul pentru cauza parlamentarilor,
dar a depus si jurământul care se cerea tuturor membrilor, conform ordonantei miliției.
Jurămintul era ceva foarte grav în sec. XVII.
Depunându-l, l-a rupt pe Ralph nu numai de tatăl său,
dar si de furiosul regalist, fratele sau mai mic, Edmund,
care nu reușea să inteleagă de ce Ralph nu-si respecta nu numai tatăl, dar si regele.
Și totuși, și totuși, verneys-ii ziceau că au rămas o familie.
Ralph a depus jurământ parlamentului, dar tatăl său se simțea obligat fata de Charles.
Era o legătură de loialitate personala,
contrar lui Edmund care avea puțin entuziasm pentru ceea ce făcuse regele:
<>
<< I-am mâncat pâinea și l-am slujit aproape 30 de ani>>
<<și nu voi face ceva atat de josnic să-l părăsesc.>>
În a treia săptămână a lui august 1642, Charles si-a "ridicat" steagul.
Rubicon-ul a fost trecut!
Onoarea de a tine steagul personal al lui Charles în lupta, "a căzut" pe Sir Edmund Verney.
A jurat ca numai moartea ii va smulge "premiul" din mâini.
Până când armata regalista a ajuns la Edgehill, planurile i s-au schimbat.
Acum era mai puternic cam cu 20.000 de oameni,
dintre care 14.000 au luat poziție pe creasta, la începutul după-amiezii de 22 octombrie.
În varful dealului erau regele și cei doi fii ai săi,
Charles, Prințul de Wales, și James, de 9 ani, Duce de York,
alături de Printul Rupert și de pudelul lui jucărie, Boy.
Aici si-a infipt steagul Carol I.
La mijlocul după-amiezii, comandantul armatei parlamentare, Contele de Essex,
a început să bombardeze infanteria monarhista.
"Bilele" cadeau cu zgomot surd și șuierau prin iarbă, luand o viață aici, o mana acolo.
Apoi Printul Rupert si-a condus cavaleria în jos de pe deal.
Pentru oamenii din randurile parlamentului,
vederea unui trap îndepărtat transformat într-un galop și apoi intr-o sarjă,
și văzând ca muschetele lor nu au efect asupra terifiantilor călăreți,
pentru ei sosise momentul adevărului.
Războiul se napustea asupra lor!
Uriasii cai negri, stralucitorul si mortalul oțel i-au panicat și i-au terminat.
Călăreții lui Rupert au urmarit trupele fugare tot drumul.
Rupert trebuie să fi gândit ca o să fie ușor.
Dar de acum infanteria parlamentară s-a intârît,
cele două mari grupe de suliţaşi s-au opintit și împins unul pe altul
în mijlocul focului muschetelor până când au căzut epuizati.
Undeva în mijlocul fumului, a focului și oțelului, se gasea si Sir Edmund Verney.
Steagul regal încleștat din mână l-a facut o țintă evidentă.
Nu i-au găsit niciodata cadavrul.
♪ Acolo zace ucis un cavaler sub scutul lui... ♪
În următoarele luni, războiul a decazut în conflicte locale sumbre, măcinatoare.
Parlamentul s-a reunit la Londra,
regele încercand să-si puna "ghearele puterii" în partea de nord și de sud-vest.
In sud-vest campania a fost deosebit de sălbatica.
Orașe precum Exeter și Taunton treceau dintr-o mana in alta.
Familiile locale erau despărțite intre frați și veri.
Vechii prietenii au devenit noii dușmani.
Doi astfel de adversari erau si distinsii
William Waller, un general parlamentar și Ralph Hopton, un regalist.
Într-o perioadă de acalmie a luptei, Hopton i-a scris lui Waller cerandu-i o întâlnire.
Waller a simțit că trebuie să-l refuze,
dar i-a raspuns scriindu-i despre durerea adâncă resimțita din cauza prieteniei lor rupte.
Este lamentarea clasica a acestui război civil groaznic:
<>
<<și cu cata ură pură detest acest război fără dusman.>>
<>
<<Amandoi suntem pe scenă și trebuie să ne jucam rolurile date în această tragedie.>>
<>
<<și fără animozități personale, orice s-ar intampla.>>
<>
Coasa mortii, mereu ocupata, niciodata nervoasa,
mătura bărbați de tot felul și condițiile:
ofițeri, gradati și anonimi, muschetari și soldați, femei de companie și vivandiere
tineri ucenici care si-au pus un coif pentru prima dată
și batrani mercenari căliti cu armurile siruind de rugina,
soldați care habar nu aveau de unde sa-si ia o pereche de cizme sau ceva ca sa-si umple burțile
și țărani care pur și simplu nu aveau nimic de castigat,
tobosari și gornisti, căpitani și bucătari.
In toamna lui 1643, Parlamentul era complet demoralizat.
Bristol căzuse in mainile regaliștilor, regele stabilise o curte și un guvern militar în Oxford.
Multi parlamentari, obositi de sărăcie și sacrificii, "făceau valuri" pentru pace.
Bulstrode Whitelocke a scris:
<>
<<și să ne folosim energiile pentru a le pune capăt?>>
Nu asta vroia să audă John Pym!
Chiar si cand era pe moarte, torturat de un cancer la intestin,
a strivit o mișcare de pace, eliminand o ultimă lovitură de stat care ar fi schimbat războiul.
Pe 25 septembrie 1643, o alianță a fost incheiata între parlament și scoțienii:
Liga și Pactul Solemn.
În 1637, Scoția a început rezistența impotriva lui Charles I.
7 ani mai târziu, Pactul il invinsese.
La Marston Moor, langa York, intr-o după-amiază umedă a lui iulie 1644,
forța aliată anglo-scotiana a lovit armata monarhista.
A fost cea mai sângeroasa bătălia a războiului, crema armatei lui Charles fiind anihilată.
Printre învingători era si un deputat de Cambridge, un ofițer de cavalerie cu suflet de otel.
Numele lui era Oliver Cromwell, și, credea el, facea lucrarea Domnului.
Cromwell era un gentilom de la țară din estul Angliei,
dar știa că noblețea nu era de nici un folos în acest război, ci doar luptătorii eficienti.
După Edgehill, i-a spus lui John Hampden:
<>
În iarna anilor 1644-1645,
Cromwell și un general din Yorkshire, Sir Thomas Fairfax, au pus la cale un nou tip de armată:
gata să accepte disciplina în schimbul unei alimentatii decente, a cizmelor și a adăpostului.
Va fi o armată care știa pentru ce lupta!
<>
La Naseby, în iunie 1645,
cele două aripi ale Noului Model de Armata au încercuit jumatate din forțele regaliste.
La sfârșitul luptelor,
nimic nu a mai rămas din armata regală, cu excepția morților ramasi pe câmp.
Ultimele cetăți monarhiste au fost luate una câte una: Bristol, Carlisle.
La Basing, în Hampshire, intr-unul dintre cele mai destrăbălate asedii dintr-un război plin de asedii,
s-a ajuns la un lung final sângeros.
Războiul s-a terminat și parlamentul a câștigat.
Deci, pana la urma, Dumnezeu a vorbit!
Sigur că pana si Charles putea sa vada asta?
Sigur că vărsarea de sânge s-a terminat și țara putea reveni la ceva mai rezonabil.
Erau si mulți în parlament care sufereau:
o adunare care ii va permite lui Charles să-si păstreze tronul,
un fel de întoarcere la ce fusese înainte de 1642.
Sigur ca după toate gafele și vărsarea de sânge, loviturile de stat ratate si măcelurile inutile,
va face ceea ce trebuie, va împărți puterea?
Dar Charles era constituțional incapabil sa fie un rege constituțional!
A pus "căluş" ideii de a fi redus la un monarh subaltern, care primeste, nu da, comenzi.
Războiul poate ca a trecut, pentru moment, dar pentru Charles complotarea, nu.
In următorii doi ani, în încercarea de a rasturna înfrângerea,
Charles a încercat să indemne parlamentul împotriva armatei, armata împotriva parlamentului
și pe scoțieni împotriva ambilor.
In cele din urmă Oliver Cromwell si-a dat seama că atâta timp cât Charles era prin preajma,
era întotdeauna un centru de concentrare a nemulțumiților, și erau o mulțime.
Dar Cromwell a fost înfuriat si ca Charles sfida prezumtivul verdict dat de Dumnezeu,
atât de clar aratat in luptele de la Marston Moor și Naseby.
Era evident că Charles trebuia "să plece".
Dacă trebuia sau nu să moară, era o altă problemă.
Un al doilea război civil a izbucnit,
care încă o dată ii solicita lui Cromwell toate cruzimea militara.
Cu anihilarea armatei scoțiene regaliste în 1648, la Preston,
s-a dus si ultima speranță a lui Charles.
Acum, orice gând de conciliere cu regele era cea mai pura nebunie.
Parlamentarii care insistasera ca Charles ar putea fi rezonabil,
acum trebuiau sa raspunda si unei armate înverşunate și răzbunătoare.
Când colonelul Thomas Pride
si-a folosit trupele pentru a elimina orice parlamentar suspectat de a fi "moale" cu Charles,
țara a realizat ca exista o nouă putere.
Acum era spectacolul soldaților!
Britania era dominată de ei, și ei erau ai lui Dumnezeu.
Nu doreau deloc sa revina la o țară de prinți, lorzi și domni.
Acum vroiau Ierusalimul!
Și vroiau ca cel mai mare păcătos, sângerosul Charles Stuart,
să simtă focul mâniei lui Dumnezeu.
A mai ramas o ultima intrebare: ce să faca cu Charles?
Cromwell agoniza, se rugat și plângea, rugandu-l pe Domnul turmelor să-i dea un răspuns.
În final, politica, nu rugăciunea, a decis.
Regele trebuia să moară daca țara trebuia sa se vindece vreodată.
Dar nu se va face deoparte, într-un colț întunecat.
Nu, Charles urma să fie judecat în aer liber, apoi decapitat in public.
<>
Va fi marele punct de cotitură din istoria Britaniei.
Procesul va ucide un fel din Britanie și va da naștere alteia,
o republică, o tara a lui Dumnezeu fara rege.
Atât pentru Charles cat și pentru Oliver Cromwell,
actul final va deveni un teatru, o sală de clasă, o cameră de dezbatere.
Charles va juca rolul clasicului Stuart, de martir sfânt,
asa cum o făcuse si bunica lui, Maria, regina Scotiei.
Impunator, demn, tragic.
Dar știa la fel de bine ca si Oliver Cromwell ca rezultatul nu era deloc pus la îndoială.
Regele va muri. Singura întrebare era "ca ce"?
Martir sau trădător? Care era învățatura?
În cele din urmă, răspunsul a fost... nimic.
Pe 30 ianuarie 1649, a fost adus prin Casa Banchetului
pe eșafodul ridicat chiar in fata lui Whitehall.
Ferestrele erau bătute cu scânduri,
astfel incât marele imn al lui Rubens pentru atotputernicul rege-zeu
sa nu se vada în întuneric, lumina nemaipatrunzand pana la el.
Dar Charles nu avea nevoie de imagini, stia scenariul pe de rost.
<>
Ultimele cuvinte iesite din gura lui Charles I erau adevărate.
Nu avea nimic de pierdut și totul de câștigat pentru fiul său,
care nu putea fi confundat cu nimeni despre natura regatului rânduit de Dumnezeu.
Era același regat pe care Rubens l-a pictat pe tavan:
suveranul uns răspunde numai in fata Celui Atotputernic,
in stabilirea legilor de care beneficiaza supușii săi.
A oferit justiție și aștepta supunere.
Asta e! Ia-o sau pleaca!
Intotdeauna a existat aceasta realitate:
toate speranțele pioase de a-l transforma pe Charles într-un monarh parlamentar
au fost tot atât de multe castele de nisip. VERDE
(: SDR :)